Бондаренко В. В.
Начальник відділу кредитування фізичних
осіб ВАТ „Банк „БІГ Енергія”
„Проблеми оцінки вартості капіталу”
Важливим елементом оцінки вартості банку є визначення вартості капіталу, який є в його
розпорядженні. Це поняття характеризує ціну залучення ним фінансових ресурсів.
Інакше кажучи, це винагорода, за яку капіталодавці погоджуються вкладати кошти
в даний банк.
Отже, процес формування капіталу
банку нерозривно зв’язаний з оцінкою його вартості. Таку оцінку необхідно
послідовно здійснювати за наступними трьома етапами:
1)
оцінка вартості власного капіталу;
2)
оцінка вартості окремих елементів
залученого і позиченого капіталу;
3)
оцінка середньозваженої вартості сукупного
капіталу банку в цілому.
Виходячи із цього, в міжнародній практиці, вартість капіталу банку рекомендується
розраховувати за моделею середньозваженої вартості капіталу (Weighted Average
Cost of Capital = WACC) (1):
де: - очікувана ставка
вартості власного капіталу;
- очікувана ставка
вартості залученого і позиченого капіталу;
- сукупний капітал;
- власний капітал;
- сума залученого і позиченого
капіталу;
- ставка податку на
прибуток.
Середньозважена вартість капіталу
показує середню дохідність, якої очікують капіталодавці (власники),
вкладаючи кошти в банк. Вона залежить від структури капіталу, а також ціни
залучення капіталу від власників і кредиторів. Зазначену модель можна
деталізувати, виокремивши власний і залучений та позичений капітал.
Головна проблема, з якою стикаються фінансисти при застосуванні моделі
WACC, полягає у визначенні ціни залучення власного капіталу, зокрема значення
очікуваної ставки вартості власного капіталу. Це питання досі не знайшло свого
повного вирішення ні в теорії, ні в практиці. Серед можливих способів
розрахунку очікуваної ставки вартості власного капіталу можна розглядати такі (2):
1) Модель оцінки капітальних активів
(CAPM).
2) Експертний
метод підрахунку компонентів ризику.
3) Відношення
чистого прибутку на одну акцію до ринкового курсу акцій.
4) Модель приросту дивідендів (модель Гордона), згідно з якою ціна
залучення власного капіталу визначається як відношення прогнозної суми дивідендів на
наступний рік (D
) до курсу акцій (КА), скоригованого на величину приросту
дивідендів (g):
+g.
З наведених способів найбільш точним, але й найбільш складним, є модель
оцінки власного капіталу CAPM, в основу якого покладено економіко-статистичні методи,
а найбільш простим, і тому менш точним, але зате доступним для широкого кола
спеціалістів, є експертний метод підрахунку компонентів ризику.
Визначення ціни власного капіталу за експертним методом покажемо на матеріалах
одного із київських банків за підсумками
2005 року, виходячи з:
1. Величина власного капіталу досліджуваного банку –142700 тис.грн.
2. Величина залученого і позиченого капіталу – 670000 тис.грн.
в т.ч.: - зобов’язання до вимоги (кошти до
запитання) – 56047 тис.грн.
-
строкові депозити юридичних осіб
– 74000 тис.грн.
-
строкові депозити фізичних осіб – 262200 тис.грн.
-
міжбанківські кредити одержані – 258000 тис.грн.
3. Всього сукупний капітал (п.1 + п.2) – 812700 тис.грн.
4. Середня процентна ставка по коштах до запитання – 0,5%.
5. Середня процентна ставка по строкових депозитах осіб – 11%.
6. Середня процентна ставка по депозитах фізичних осіб – 10%.
7. Середня процентна ставка по одержаних
міжбанківських кредитах – 7%.
8. Ставка податку на прибуток – 25%.
В першу чергу визначається
ставка залучення власного капіталу, виходячи із:
9. процентної ставки з мінімальним ризиком, розрахованої виходячи із
середньої по ринку дохідності по депозитних вкладах, яка складає – 11%;
10. регулятивної надбавки за специфічні ризики, характерні для банку, до якої
відноситься:
-
ризик неточності прогнозування
очікуваних грошових потоків – 2%;
-
ризик структури капіталу (ставка дисконтування)
– 1,5%. Середній коефіцієнт заборгованості по банківській системі (тобто питома
вага залученого і позиченого капіталу в загальній структурі капіталу) складає 70-80%.
Якщо доля його вище цієї цифри, то ризик
зростає, і це необхідно відображати в ставці дисконтування;
-
ризик високого рівня кредиторської
заборгованості – 0,5%;
-
ризик
погіршення ситуації банку на банківському ринку продажі ресурсів – 1%. Його фінансові
аналітики оцінють як реальний, і як такий, що може бути подоланим;
-
специфічні ризики характерні для
банківської галузі, наприклад, посилення жорсткості податкового законодавства -
1%.
Виходячи із наведених даних в пунктах 9 та 10, вартість залучення власного
капіталу складатиме як підсумок процентних складових: 11+2+1,5+0,5+1+1=17%.
Виходячи із наведеної на початку формули, та даних пунктів 1, 2, 3 та 9 і
10, розраховується середньозважена вартість сукупного капіталу банку (власного
+ залученого і позиченого):
Таким чином, вартість
залучення або середня платність на вкладений акціонерами власний капітал
складає 17%, але з врахуванням платності залученого і позиченого капіталу, вона
знижується до 7,1% - до рівня вартості сукупного капіталу банку.
Висновки: Апробовані на прикладі
окремих банків методи оцінки капіталу заслуговують на широке практичне
використання, адже вкладаючи кошти в той чи інший об’єкт (банк, промислове чи
сільськогосподарське підприємство) інвестор
хоче знати на яку ставку доходності він може розраховувати. Найбільш
обгрунтовано вона може бути встановлена на підставі розглянутих нами методів.